User:Joonas07/Ramblings

Module:se-IPA|Module:izh|Module:izh-pronunciation|urj-IPA

Monophthongs:
 * Vowels

Diphthongs: table


 * Consonants

Prepalatalized; kott, koti , kotti , tunnistama , sõlm , sõlme , sõlme , notsu , molu

consonant length is phonemic on the segment level. Geminates are long consonants that are divided between two syllables.

In FUPA, special diacritics indicate relative duration of segments. Listed (with the vowel a) in order of increasing quantity, these are for vowels [ă a à ā a᷾ ȃ] or undershort, short, half-long, long, overlong and extra long. These quantities can be approximately rendered by means of the International Phonetic Alphabet (IPA) as [ɑ̆ ɑ ɑˑ ɑː ɑːˑ ɑːː]. For consonants, the repertoire of relative durations is shorter. Listed in order of increasing quantity, these are [ᴅ t◌̀ t◌̄] in the word final position and [ᴅ t◌̆t tt t◌̀t] in the prevocalic position; the lists correspond to [d̥ tˑ tː] and [d̥ t̆t tt tˑt] in IPA. In FUPA, the primary stress in a word is indicated by a raised period after the first vowel of the stressed syllable, the secondary stress by a colon after the first vowel of the corresponding syllable. As the main stress falls mostly on the initial syllable in Estonian, the primary stress is usually indicated only when falling on non-initial syllables. The phrase stress gives prominence to a word in view of greater intensity and/or higher pitch; the phrase stress is indicated by two raised periods.

Both bdgzž and ptksš at the beginning of a word stand for strong voiceless consonants [ptksš] Elsewhere bdgzž stand usually for voiceless weak consonants [ʙᴅɢᴢž]; e.g. kägudega. Still in late borrowings before or after ptksbdgzž, the stop letters bdgzž are pronounced as strong stops; e.g. abstraktsioon, abduktsioon , radža. The letters ptkš stand for strong voiceless consonants. In an intervocalic position they render short geminates [p̆p t̆t/t'̆t k̆k s̆š] when following a short monophthong of the stressed syllable (lipud ); and long geminates [pp tt/t't kk šš] when following a long monophthong or a diphthong of a stressed syllable or a vowel of an unstressed syllable; cf. aitate. The letter s stands for the strong voiceless sibilant at the beginning of a word, at the beginning of a consonant cluster, and after an obstruent. In an intervocalic position, it stands for the weak voiceless sibilant, at the end of a cluster when preceded by a sonorant consonant, and after a vowel at the end of a word. The Estonian spelling does not reflect consonant palatalization and, in most cases, syllabic quantity.

Syllable structure: (CCC)V(VCCCC)

short syllable ends in a short vowel; long syllable ends in a long vowel, diphthong or consonant

A stressed syllable is short and, hence, light and of Q1 if it ends in one single short monophthong (e-lu [elu*]). A short stressed syllable is followed by an unstressed syllable whose vowel is usually considerably longer than that of a short syllable. A stressed syllable is long and either of Q2 or Q3 if it ends in a consonant, long monophthong, or diphthong. Statistically, the stressed syllables of Q3 are longer than syllables of Q2 whereas the directly following unstressed syllables are shorter after syllables of Q3 and longer after syllables of Q2.

A long stressed syllable is of Q2 if it has a full-long monophthong, a diphthong whose both components are short, or ends in one or two short consonants or the short initial component of a geminate, e.g. piinad, saate , auto , naeris , enne , salgas , kaarte , heinte. Except for some foreign proper names, the co-occurrence of both a long monophthong or a diphthong and a geminate obstruent in a word with a syllable of Q2 is restricted to (a) genitive plural forms of some nouns and (b) the second-person present-tense forms of monosyllabic vocalic verb stems, both of which have the suffix -te.

A long stressed syllable is of Q3 if it has an overlong monophthong, a long diphthong, or a long consonant or a long consonant cluster, cf. piinad, saate , autu , naeris , kallas , enne , salgas , kaarte. Syllables of Q3 may have a more complicated structure than light long syllables, for example, they may contain clusters consisting of three or more consonants (tursk, vintskleb ) or certain diphthongs whose occurrence is limited only to syllables of Q3 (kaotus ).


 * buncha words:

seda saage saate sakkki maake saakki saagi saagki

vina linna linna linn viina viina viin; seni viime siinne viima

laugu Pauka laugu lauku laug lauk; saite laukki laugki laugi lauke

varna varna varn kaarna; adra nitro atra kaadri kaatri

tordi kordi kord poordi poordi poord narta torti tort poorti poort

surge surdi murdke suurde poordki varte kurtke suurte poortki

aitäh

vestlesime vestlesin paranesime vastandatavatelegi; söömine söömise elajalik ilusamate paranemise vastandamine

P - primarily stressed syllable, A - syllable with an automatic or rhythmical secondary stress, M - syllable with a morphologically conditioned secondary stress, U - unstressed syllable.


 * Stress in native compounds:

In a compound, all component words preserve their original stress pattern. The general stress patterning in a compound depends on the compound type. Compounds consisting of two component words belong to one of the following three main stress-pattem types: (a) level (i.e. the main stresses are more or less equal; this type is characteristic first of all of co-ordinate compounds), (b) weakening (the main stress of the preceding component is stronger than that of the following component), (c) strengthening (the main stress of the preceding component is weaker than that of the following component). To distinguish between the three types, respectively, the following junctures will be used below: (a) =, cf. sini=valge ; (b) -, cf. üli-kool, neli-sada ; (c) +, cf. üle+pea, sada+neli (orthographically: sada neli).

Stress patterning may differentiate compounds with different meanings, cf. õhu-auk ‘air vent’ and õhu+auk ‘air pocket’. As longer compounds contain at least one compound as their component, stress patterning in longer compounds depends on the stress pattern of its component compound(s) whose stress pattern remains unchanged. As a result, a simple component has either a stress equal or weaker than that of the initial component of the following compound with the weakening stress pattern (era=üli-kool, üli=ette-vaatlik ~ üli+ette(-)vaatlik). A simple component following a two- or three-component compound with the weakening stress pattern has a stress equal or stronger than that of the first component of the compound component, whereas the second component of the compound has the weakest stress (üli-kooli+haridus, all-vee+laev; all-vee+laeva+baas).

Many newer borrowings have the primary stress on a non-first syllable (želee, palee , kontuur ). In many cases syllables of atypical structure for an uninitial syllable of non-initial feet of borrowings serve as cues for analysing them as compounds, irrespective of their morphological structure in their source language (ame+tüst, barbitu+raat ). In many polysyllabic borrowings the primary stress optionally varies being either on a non-first syllable or on the first syllable, or there are two equal main stresses: inklusiivne, imperialism. The tendency to replace the non-initial stress has created variation of quantity patterns and orthography, cf. terminaal- (as a first component of a compound) vs. terminal.
 * Stress in borrowings:

vähä; öheksa, pöhappäv; tahvad; täan; pääv, nääd, kääs; öölda; kud'agi, mud'ugi; raffas; kaeksa; öössel; eteppoole, alkkirja; kolgend; annud; suhtselt, praktselt
 * Colloquial pronunciation:

ude*; elu*

both syllabification and hyphenation

(1) V:-V = lüü-a
 * Syllabification rules:

(2) V-V: = ko-aa-la

(3) VV-V = õu-e

(4) V#-V = a-va-us

(5) V-CV = ma-ga-ma

(6) C1-C1 = tam-me, kulp*-pi

(7) V...CCC-CV = ron-gi

Võõrsõnadel on ka kaasrõhk

3., 5. etc syllables, except the last one UNLESS the last syllable ends in a long stop
 * Secondary stress:

Some derivational affixes always trigger secondary stress, so the division into foots is not predictable

kond ja elu on alati kaasrõhuline; kujut´elm - unelm, õnnel´ik - laulik; -nna on sageli pearõhuline

Võõrsõnadest moodustavad ebakindla rühma need sõnad, mille pearõhk on eesti keele rõhumallidele mugandudes nihkunud esisilbile, ent mille morfoloogilise käitumise määrab endiselt sõna algvormi lõpusilp, nt ´aadrès's <— àadrés's, ´akusat`iiv <— àkusat´iiv. Sageli on niisuguste sõnade rõhumudel idiolektiti kõikuv, s.t pearõhk ja kaasrõhk võivad siin hõlpsasti asukoha vahetada, kuivõrd sõna morfoloogiline käitumine sellest ei muutu.

jalgki pikkki

kaasrõhk advokaat deminutiiv analüüs, kooperatiiv

kas'te - kaste

käia, viia -- käija, viija AGA pliiats

liitumi järgosa ja käänduva kliitiku -kond algul kirjutatakse see k, p, t-ga,: elukoht, piripill, vannituba, külakond.

Liitsubstantiivi järgosa, millel on tuletusliidetega ühiseid omadusi: ta ei esine enam liitsõna esiosana, aktiivse tuletustüvena ega lihtsõnana. Seepõhjal on teda sõnamoodustuse peatükis käsitletud liitena. Muud omadused on tal nagu tavalisel substantiivil liitsõnas: 1) tal on täielik substantiivi struktuur ja deklinatsioon (vrd nt hind), 2) tema algusklusiil hääldub nagu foneem /k/ tüvepiiri järel: /s´ata-k´ont/ [saDaGond] nagu /v´alu-k´uur/ [valuGu:r] erinevalt klusiiliga algavast sufiksist nagu -kas: /´innukkas/ [in.nuk.kaz], või -kile: /l´ohakkile/ [lohak.kile]

something similar happens in Soikkola Ingrian

/ptk/ [BDG] ? AINULT SÕNA ALGUSES, correcting in foreign words

metallne trummlid linnlane graaf bluff slott issver kossmos kasslane pašša faššism dušš monarhh krahh asdub ragsub jõutsin kultse antsin kärpse ültse

tuletikk/põletik

nõjasõnad (tal, on, et, sul, kel, las, kes, kus, mis, kui, ma, mu, sa, su (etc.), ja, ning, kust)

I like the way the module currently handles monosyllabic closed-syllable words such as. This should extend to polysyllabic terms and non voiceless final consonants.

Vrd silpide lõpphäälikuid sõnadel: va-na — var-nad, nae-rab — naer-ma, ko-su-ma — komp-sud, ma-dal — ma-ta-me (loe: mat*-ta-me, kus * tähendab hääliku lühidust), va-ga — va-ka (loe: vak*-ka), see-bi — see-pi (loe: seep-pi) -- Kui kirjas mingile lihtsõna silbile vahenditult järgneb p, t, k, siis õn see silp alati kinnine (ma-ta-me, see-pi).

Kahe vokaalimärgi vahel kirjas esinev p, t, k ei ole muud kui pika b, d, g tähiseks (vt. 21, märkus), sellepärast jaguneb hääldamisel see p, t, k-häälik kahele silbile: matame (loe: mat*-ta-me, nagu an-na-me), pakuti (loe: pak*-kut*-ti, nagu ammuti), võpatama (1.: võp*-pat*-ta-ma), kuigi kirjas p, t, k eraldame niisugusel puhul järgnevasse silpi: ma-ta-me, pa-ku-ti, võ-pa-ta-ma.

vastu-panu, koju-tulek (loe peaaegu nagu: vastu-banu, goju-dulek). Sõnul pikakarvane, latitäkk on seega 1. silp kinnine, 2. lahtine.

some other way to indicate stress?

split into syllables

h´ale, h´aleda, h´aletsèma, h´aletsùselègi, h´aletsemàta, h´aletsemàtusèle; kóhe, kóhendàgu, kóhendùsetàgi, kóhendàmisèle; t´ahtma, t´ahtl`ikkegi, t´ahetàgu; péremèeste, póep`idaja, r´aamatukàuplus, kéeluàbin`õude; ait´äh, kars´umdi, ohóh; niis´amuti, `üle´üldine, nèlitéistk`ümmend; poéet, metóodika, màterial´ism.

Kaasrõhk asetseb lihtsõnadel sagedasti kolmandal, viiendal jj. paarituarvulistel silpidel (kóhendùsetàgi), kuid võib langeda ka paarisarvulistele silpidele, s. o. teisele, neljandale jne. (t´ahtl`ikkegi, h´aletsemàta). Liitsõnadel, mille esimene silp pearõhuline, on järgnevate liitosade esimesed silbid kaasrõhulised (kéeluàbin`õule), välja arvatud viimaseks silbiks olev liitosa, mis on rõhutu (kéeluàbinõu). Liit- ja võõrsõnadel võib kaasrõhk olla ka esimesel silbil (`üle´üldine, màterial´ism).

ÕS ` doesn't mean stress, just syllable quantity

Konsonandiga lõppev (= kinnine), samuti diftongi või pika vokaaliga silp on üksiseisvas sõnas alati pikk (s. o. kas kesk- või ülipikk), mitte kunagi lühike: val-lad, sui-gub, va-kad, saa-nide (vrd. su-gu, va-la, i-ga jne., mis lõpevad lühikese vokaaliga).

Kõik omaette üksikult hääldatavad ühesilbilised sõnad on kolmandal silbivältel, näit. 'maa, 'kosk, 'puu, 'laud, 'ning, 'et, 'kas, 'mis, 'öö, 'on jne.

Diftongeil on ainult kaks väldet: keskpikk ja ülipikk. j ja v: lühike ja ülipikk.

Kui pikale vokaalile, diftongile või l, m, n, r-le järgneb pikk k, t, p, s, h, f, š (= sulg- või piluhäälik), kusjuures vastav sõna on ülipikasilbivälteline, siis ei ole III vältes mitte eelnevad häälikud, vaid k, t, p, s, h, f, š, näit. kook, kaup, piits, poiss, laastu, psüüh, kurt, kaartide, marssima, valss, tantsima, konksude, lamp, agraafia, plüüš jne.

[lʲitˑerɑtˈtuːr]

a) lühikesed: 1) e-ma, 2) ka-na, 3) pra-gu; b) pikad lahtised: 1) aa-sal, 2) saa-gi, 3) pruu-gib; 4) ei-ded, 5) sau-na, 6) klei-di; c) pikad kinnised: 1) ar-mas, u-ted (= ut*-teD), 2) sõl-med, le-pa (= lep*-pa), pakk, 3) pril-lid, kra-ti (= krat*-ti); 4) äär-de, iil, oo-ta (= oot*-ta); 5) eil-ne, ei-te (= eit-te); 6) laas-tud, see-pi (= seep-pi); 7) plaas-ter; traa-ti (= traat*-ti); 8) mõis-tan, lau-ta (= laut-ta); 9) prauh-ti, klei-ti (= kleit-ti); 10) üks, ämb-ri, 11) kaks, kamb-ri, nur-ka (= nurk-ka); 12) äärt, eest-la-ne, 13) uisk-leb, 14) lääts, suur-te (= suurt*-te); 15) laisk, koer-te (= koert*-te), seits-me; 16) arst, 17) mürts; 18) kloostris, 19) praost; 20) vintsk-leb; 21) pronks.

Nii on näiteks kaasrõhk võinud kolmandalt silbilt siirduda teisele silbile, näiteks sõnades soomlane, laulmine jne. habemeline

leppa : lep*pa, lautta : lauDa, vakka : vak*ka, hulkka : hulGa, õn*nelikku : õn*nelik*ku. Geminaatklusiilide vahelduse puhul tugevas astmes on kas pikk või poolpikk geminaat (pp jt.), nõrgas astmes aga kas lühike geminaat või leenisklusiil (p*p, B jt.).

Kõnekeeles, aga samuti ka murdeis on rahvapärastes liitsõnades helilisele häälikule järgnev fortisklusiil tavaliselt nõrgenenud leenisklusiiliks, näit. laupäev (= lauBäev), villpea (= villBea), tagurpidi (= taGurBidi); AGA maantee (= maanTtee); jaanituli (= jaaniDuli). suurtükk käsitöö peotäis toonekurg ülekäik nõukogu allkeha noorkuu. Et kond-liide varemalt on olnud iseseisev sõna, siis hääldatakse kond-liitelisi sõnu samuti kui vastavaid liitsõnu, näit. perekond (= pereGonD) teekond.

Kõnekeeles ja murdeis esineb aga ka vastupidist nähtust, kus liitsõnas põhisõna algul esinev klusiil ei ole nõrgenenud vaid on gemineerunud. Seda nähtust võib kohata sõnades, nagu allapoole (allaBoole asemel hääldatakse al*lap*poole). õunapuu- perenimi Õunap. kahekesi = kahekkesi

siirdehäälik j vSi w, mida kirjakeel ei märgi, näit. hiid : hiiu (hiiD : hi*ju), hüüd : hüüu (hüüD/hüiD : hüi*ju), luud : luuad (luuD : lu*waD), aed : aia (aeD : ai*ja), nõid, pöid, laud : laua (lauD : lau*wa), uus : uuwe

long stop after overlong vowel OR diphthong

audio shorcut for pagename?

(length): tore toores toored vaga vaka vakka padi paadi paati lasub laastud laastude tulu tuulte tuuli sugu suigub suikuma pada paistab paistma hani annab andis merel metsad metsade karistab kardab kartma urisema tantsib mürtsuma asi häälte saunade rabelemine vennaksed kauplus unustama pilbastega aasta kahetsemata veerandi pikk kobin kopib kopsu tugi tuki tukki saade saate saatel Marta hoiab hoidma laulab laulda hauast hauda teine teisi muiatakse muigama valu võistlema meeste huupi peituma viltu tarkus kimbu kimpu heita heidab hoida hoian luik luige võrdne võrdse müüa müüja
 * words:

(s): põrsad põrsas rasv rasva kass kasside kassid osm

(h): härg hunt haru aru lehm lehma vihm vihma õhkama vihkama mahl mahla kõhr kõhre rahvas rahva ahi ahju käsn käsna kõhn kõhna rähn rähni

(j): majja (maija)

(ng): kangas kanga hing hinge kink kingi

a) Esimese silbi lühikese vokaali järel on palatalisatsioon üldiselt niivõrd nõrk, et seda eesti õigekeelsussõnaraamatuis ei märgita. Kuigi murdeti võib kuulda hääldust paD'i ves'i han'i tul'i, hääldatakse need kirjakeeles paDi, vesi, hani, tuli kujul.
 * Palatalization:

b) Esimese silbi pika vokaali järel on palatalisatsioon juba tugevam, mis eriti sel korral teravamalt märgatav on, kui järgmine i on kadunud, näit. kool', saan'e. Eesti kirjakeeles peetakse esimese silbi pikale vokaalile järgneva lühikese konsonandi palataliseerumist normaalseks, näit. paaD'is. maas'ik*kas, tool'iD, teen'iB. Puudub aga palatalisatsioon juhtudel, kui eelnevaks pikaks vokaaliks on i, näit. siil, om. siili, viisi, hiis, siiD. Samuti puudub palatalisatsioon, kui esimeses silbis on u-l6puline diftong, näit. tauD, g. tauDi, kaunis, kausis, aul, g. auli. Lähtudes varasema -i esinemisest või puudumisest ootaksime ka keel-tüüpi sõnade ainsuse nimetavas ja mitmuse osastavas palatalisatsiooni, kuid siin see puudub: keel, nooli, hääl, joon, seeni, peen. Ilmselt on peenenduse puudumine tingitud e-tüvelistest vormidest: keeled, seenel, pooleks jt. Samasugune on olukord ka uus-tüüpi sõnades: uus, uusi, kuus, õis, köis, reis, täis. Vastupidiselt eelmistele esineb aga palatalisatsioon ootuspäraselt kaas-tüüpi sõnades: kaas', kaane, kaas'i, laas', lääs', küüs'.

c) Vokaalidevahelise geminaadi puhul palataliseerub selle esimene liige, näit. kot*'tis, tat*'tik*kas, kas*'siD, pus*'sit*tama, on*'nis, pil*'iD, kol*'it*tama, samuti kot'te, kas'se, lol'le, on'ne. Kui geminaat sattus sõna lõppu, muutus see pikaks konsonandiks, mis on samuti palataliseerunud, näit. kott', kütt', rott', kass', uss', puss', kann', hall', pull', kull'. Seega geminaatide puhul esineb peenendus kõikides vastava sõna vormides, sõltumatult sellest, kas praegu konsonandile järgneb i või mitte.

d) Konsonantühendites on samuti kui geminaatides palataliseerunud ainult selle esimene liige, kui selleks oli dentaal, näit. pat'siD, ot'sin, raat'sima, püs'ti, kas'ti, käs'kima, os'mik, õl'gi, sõl'mima, põl'vili, pal'kki, kon'DiD, ton'tti. Samasugune on palatalisatsioon, kui konsonantühend sattus sõna lõppu, näit. pät's, mas't, põl'v, ron't. ?-tüvelistes sõnades, mille nimetavas oli varemalt -i (vas'k, õl'G), on palatalisatsiooni esinemus ebaühtlane: osalt on palatalisatsioon kõikides tugevaastmelistes vormides, näit. vas'ke, kas'keDe, les'ke, kül'Ge, osalt aga ainult ainsuse nimetavas ja vormides, kus i järgneb: põl'v, g. põlve, p. põlve, pl. p. põl'vi, osalt aga puudub üldse, näit. pilv, g. pilve (vrd. ka pilvik), salm, g. salme jt.

e) Kolme konsonandi ühendis palataliseerub esimene dentaal, näit. sel'ts, kan'ts, vun'tsiD. Peale i hääliku on dentaali palatalisatsiooni põhjustanud ka järgnev j, nagu see esineb näiteks sõnades väl'ja, nal'jа, pal'ju, kal'jas, paD'ja. Palatalisatsioon on tekkinud ka astmevahelduse tõttu kujunenud j-i puhul, näit. sel'jas, näl'ja, pel'jat*ta, kusjuures peenendus esineb ka neis vormides, kus j puudub (sel'G, näl'Ga, pel'Gama).

Afektiivne, tundetooniline palatalisatsioon erineb mõnevõrra eelmistest palatalisatsioonijuhtudest. See esineb peamiselt deminutiivsetes, hellitust ja meelitust märkivates lastekeelsetes sõnades, mõnel juhul ka pejoratiivides. Progressiivne palatalisatsioon on mõnevõrra tugevam, esinedes ka esimese silbi lühikese vokaali järel, näit. mus'u, mus'ut*tama, tuD'uma v tuD'ima. Lastekeelsetest sõnadest võib nimetada selliseid loomade nimetusi, nagu kut'su ja not'su, uinutamissõnu tut'tu. Pejoratiivsetest märgitagu sõnu kron'u, mol'u.

parameter for short illatives

adjective inflection table templates

"seljaaju"; "sanskrit"/"kompvek"

Colloquial usage: tulnuksin/oleksin tulnud; põllel/põldudel, mustim/kõige mustem; ärgem tulgem/ärme tule(me); elanud/eland, andnud/and; oleks pro oleksin; vä

Colloquial words: eila, kuda, nigu, pliita, pluuse, põle/pold, präegu/präägu/prääga etc., vasta, õhta, ää, ülesse; mkm

nürida, küün, kohvi valju, nägusi